![](https://liza.ua/wp-content/uploads/2023/09/benjamin-lehman-ppmixmhhhyc-unsplash.jpg)
Пам’ятаю, коли я тільки почала вчитися на психолога і потрапила до своєї першої в житті гештальт-групи, я вирішила поділитися тим, що мучило мене найбільше вже кілька років – досвідом стосунків із чоловіком-аб’юзером. Аб’юз був психологічним, але від цього не ставав приємнішим чи терпимішим, плюс ще обтяжувався алкоголем. Ці стосунки мені вдалося припинити, але всі ті кілька років після, я мучилася виною і соромом – як же я могла так переглянути, а може потрібно було повестися по-іншому, тоді все склалося б не так, всі знаходять собі нормальних чоловіків, а я не можу, я невдаха. І ось я вийшла в традиційне коло, почала розповідь, але буквально на другій фразі «У чоловіка були проблеми з алкоголем»ведучий різко обірвав мене «це не у нього проблеми з алкоголем, це у тебе проблеми з його алкоголем». Тоді я впала в ступор, єдине чого мені хотілося, схопитися зі стільця, який став раптом гарячим і втекти, тому що з усього, що він сказав, я почула тільки – “Це не в нього проблеми, це в тебе проблеми”. Пізніше я зрозуміла, що він хотів сказати – люди, які обирають залежність, дійсно не вважають це проблемою, а чудово живуть з нею, інакше б давно шукали вихід. Мучаються і страждають їхні рідні та близькі, намагаються допомогти щось змінити. Але людина просто п’є, їй добре і більше нічого не треба. Однак у той момент я не була готова до такого рівня усвідомлень. Як невротик, я жила з величезним тягарем відповідальності і, як наслідок, – величезною виною. За те, що щось у житті пішло не так.
Ідея відповідальності популярна в багатьох при психологічних і навіть психологічних колах. І загалом у ній нічого поганого немає. Будь-яка доросла людина несе відповідальність за свої вчинки та рішення. Але як і багато корисних речей, доходить до крайності у виконанні. «Ти обрала хворобу, тому що в ній багато вторинної вигоди», «Ти дозволяєш йому поводитися так з тобою», «Ти залучаєш саме таких чоловіків у своє життя», «Це не тебе зрадили, а ти повірила тому, кому вірити не коштувало» – кожен, кому зараз погано, мабуть, чув хоч раз у своєму житті щось подібне. Нещодавно в нашій країні відбулися дві трагічні події, які викликали величезний суспільний резонанс – викрадення дитини в Києві та моторошна аварія, яка забрала 6 життів у Харкові. Чому такий резонанс, адже, на жаль, смерті на дорогах та й кіднепінг відбуваються не вперше? Тому що дитину викрали із дитячого садка. Тато з одним малюком у візку зайшов у сад за іншим. Залишив коляску не десь на вулиці, а на першому поверсі дитсадка. Повернувся за кілька хвилин, а вона порожня.
Люди в Харкові загинули не коли переходили дорогу чи їхали в автомобілі, вони загинули просто йдучи вулицею у звичайний день і на дорозі, де машини та небезпека навіть не ступали. Вони були на тротуарі, коли в них влетіло авто, з дівчиськом за кермом, яке навчилося розганятися, але не навчилося керувати. А тепер спробуємо сказати цьому татові “Ти відповідальний за те, що залишив коляску з дитиною без нагляду, чому ти не взяв малюка із собою?” або тим загиблим перехожим «Ви самі вибрали йти вулицею того дня». Мова не повертається, правда? Хоча у випадку з татом були такі коментатори, які писали саме це – чомусь залишив. Ці два випадки показали нам, наскільки ж тендітні життя і благополуччя і наскільки насправді життя не піддається контролю. І як мало у Всесвіті залежить від нас та від нашої відповідальності. Мені здається ідея, що ми відповідаємо за все, що з нами відбувається, дає її шанувальникам ілюзію контролю над життям. Щоправда, переважно над чужою. Так легко сказати комусь “Ти обрала довіритися цьому чоловікові”, “Ти сам залишив дитину без нагляду”, “Ти дозволяєш іншим витирати про тебе ноги”. Але як болісно почути це на свою адресу, коли ти постраждала, з тобою біда, а замість підтримки – «ти відповідаєш за все у своєму житті, а значить, отримай і розпишись».
Якщо повернутися до психотерапії, то в ній у клієнтів два способи поводження з відповідальністю – або рано дорослішати і брати на себе занадто багато, або віддавати перевагу інфанту і не брати нічого. Люди з адекватною зоною відповідальності на терапію не ходять, а якщо звертаються до психолога, то з іншими запитами. Але навіть тому, хто не хоче відповідати ні за що і звинувачує у всьому інших, не можна прямо в лоб сказати «це ти у відповіді», адже коли людина вибрала цей спосіб поводження з життям, саме тому, що вибрати інший не було сил, ресурсу , А може бути небезпечно. Тому потрібно повільно й обережно «підрощувати» його дорослу частину, коли вона зміцніє, людина сама почне повертати собі ту відповідальність, яка їй під силу. Людину ж із надмірною відповідальністю цими сентенціями «ти у відповіді» можна просто вбити. Адже він йде до психолога за підтримкою та ресурсом.
Між нашою поведінкою та ставленням до нас інших людей звичайно є багато закономірностей, але ми не можемо відповідати за те, що нас обдурили, зрадили, вдарили, кинули чи вбили. Це вибір та відповідальність іншої людини – побачивши наші слабкості та помилки, бити нас прямо по них. Тому коли мені погано і хтось хоче розповісти мені, що це мій вибір чи моя відповідальність, я просто показую йому фак та йду до того, хто просто вислухає та поспівчує. Навіть хороші і правильні речі можна сказати таким тоном або в такий момент, коли вони вб’ють людину, а для того, щоб пережити труднощі життя, потрібен ресурс. ЧИТАТИ ТАКОЖ: Думливість — що це і як її позбутися Що таке медитація і навіщо вона потрібна 10 речей, які я перестала робити у 40 років
дійсно цікавий матеріал кожного дня!