Ведучий Максим Зборовський про кар’єру, журналістику та плани на літо
Опубліковано: 04 Червня, 2021
Поділись цікавим
Головна»Зірки»Ведучий Максим Зборовський про кар’єру, журналістику та плани на літо
Максим Зборовський – телеведучий та бренд-війс телеканалу KYIV.LIVE, інтелектуал та інтелігент. Він майстерно володіє голосом, адже за його плечима – 18 років роботи у радіоефірі. Він знає всіх ключових українських політиків, а вони знають його, адже неодноразово відповідали на його непрості питання у прямому ефірі телеканалу. У політичних колах кажуть, що якщо пройшов ефір із Максимом Зборовським та Оленою Халіловою, то не страшно йти на будь-які інші ефіри. Напередодні Дня журналіста ми розпитали Максима про те, як це жити під інформаційним пресингом постійно? І який він у звичайному житті? А ще – чи втрачав колись квиток на літак?
Що таке – бути журналістом та телеведучим у великому місті? Знати величезну кількість людей, мати виходи на них, мати впізнаваність. Зрозуміло, що для спікерів, експертів, депутатів, людей, які мають вагу у суспільстві, журналісти на прес-конференції чи у Верховної Ради – маса. Коштує натовп людей із простягнутими мікрофонами, і кожен намагається запитати своє. Дуже важливо мати харизму, вміти комунікувати з людьми, а ще – ставити хороші, цікаві питання – чимось зачепити людину, щоб вона тебе запам’ятала. Щоб потім хотів давати тобі інтерв’ю, приходити до студії. Ти повинен знати ключових людей, і вони повинні знати тебе. Особливість великого міста – тут журналістів багато. Тому без побудови чесних, якісних комунікацій не можна. У вас були кумедні ситуації, пов’язані з упізнаваністю? Швидше незграбні. Найчастіше, коли ти стикаєшся з тими ж політиками в несподіваних місцях, і ви один одного дізнаєтеся, слідує стандартний обмін привітаннями. А далі.. особисто мені не хочеться порушувати субординацію та лізти до людини з журналістськими питаннями у неробочій обстановці. Виникає деяка незручність. Нещодавно у Львові ми з дружиною відпочивали у центрі міста, ходили до “Цукерні” – це легендарне місце, де готують усілякі смаколики. І зіткнулися на виході із депутатом. Привіталися, перекинулися кількома фразами, розійшлися. Потім він став гостем нашої студії. На мою думку, він чекав, що я спитаю про Львів, але я не став цього робити з міркувань коректності – ми були в студії, поряд була моя колега Олена Халілова та інший гість. Не вважав за правильне говорити про неробочі моменти. До речі, хто в студії ставить більше некомфортних для співрозмовника питань – ви чи Олена? Олена. Мені здається, вона користується тим, що вона – дівчина, причому красива – і це двічі збиває з пантелику(Сміється). Дивлячись на мій серйозний вираз обличчя, на те, як я хмурю брови, суворо дивлюся, вони каверзних питань чекають саме від мене. А “прилітає” від Олени. Це у нас склалося само собою, природним чином. Але працює, так що я – тільки за.
Ваша професія передбачає, що кожен день ви стикаєтеся з великим обсягом інформації. Чи є у вас особистий рецепт, як не потонути у негативі? Головна порада – приймати події такими, якими вони є, не брати все на свій рахунок. Напевно, це приходить із досвідом. Ти, мабуть, розумієш одразу, на перший-другий рік роботи, що цей величезний масив інформації тебе не стосується. Він здебільшого не впливає на твоє життя, тобі від цього ні холодно, ні спекотно, ні погано, ні добре. Ти можеш це все проектувати на себе, використовувати, якщо це історія успіху, намагатися її повторити. Тому найпростіший рецепт – не намагатись ставити себе на місце головних героїв інформаційних історій, максимально приймати хороше, не сприймати погане. Я маю на увазі кримінал, “чорнуху” – смерті, вбивства. Це, безумовно, важко, коли ми живемо за умов війни. Буває, що дистанціюватися не потрібно чи не виходить? Безперечно. Буває, ти зобов’язаний прийняти якийсь бік, бо це твій громадянський обов’язок. Робота журналіста – це збалансоване подання фактів, не твоє завдання давати оцінку. А глядач чи слухач уже займає якусь позицію, щось приймає, щось – ні. Тому ми до студії завжди і запрошуємо різнополюсних експертів: щоб подивитися з різних боків на ту чи іншу історію. Але іноді доводиться обирати якийсь бік. І тоді ти починаєш співпереживати. У мене так було, коли розпочалися активні зіткнення під час подій на Майдані. У Twitter швидше, ніж будь-де, почали з’являтися повідомлення про пересування силовиків. І я вирішив давати це у радіоефір. Це не погана, ні хороша інформація. Але людям, які слухали на цей момент радіостанцію, вона могла допомогти виграти час. Інформаційний детокс практикуєте? Маємо на увазі відмову на якийсь час від будь-яких джерел інформації? Буває, що хочеться відмовитись, але виходить рідко. Журналісту потрібно постійно в інформаційному тонусі. Якщо ти на тиждень їдеш у відпустку, випадаєш із порядку денного. Приїжджаєш та розумієш, що все дуже змінилося. Сьогодні ситуація може кардинально розвернутися в інший бік за лічені дні. У вихідні я хоча б двічі на день – вранці та ввечері – переглядаю заголовки новин, цього достатньо. Намагаюся виділити час почитати щось собі послухати музику. Гуляю пішки містом, спілкуюся з приємними людьми. Це, на мою думку, стандартний “розвантажувальний” набір. Після роботи втомлений їду додому і думаю: ось би помовчати. Але не виходить! Приїжджаєш додому і починаєш переказувати в яскравих подробицях події дня близьким, на це йде багато часу. Раніше казали, що ми виходимо до Інтернету. Зараз ми просто звідти не виринаємо. Ви – активний користувачів соцмереж? Напевно, я дуже консервативний у цьому. Для мене Instagram по-старому – місце, де я можу побачити красиві фотографії, надихнутися. Якщо я бачу гарне фото і поруч якесь “полотно” тексту, розумні думки, поради, я їх не сприймаю. Мені це не цікаво. Я розумію, що соцмережі є важливими, але я в них точно не живу. Мені цікаво розумітися на тому, що відбувається в реальному світі, ніж у тому, що відбувається в соцмережах. Facebook для мене – це нагадування про важливі дати, дні народження і т.д. Я навіть фільми не переглядаю зазвичай – краще побачити щось нове. Вільного часу я не так багато, щоб витрачати його на повторення. Краще візьму нову книгу, подивлюся новий фільм, послухаю новий альбом. Я прагну постійно оновлюватись, для мене це важливо.
Це пов’язано зі специфікою роботи – інформаційне мовлення – чи йдеться від характеру, виховання? Мабуть, усі разом. Із приходом на ТБ ставлення до інформації змінилося? Я іноді сумую за радіо. У радіоефірі ти заповнюєш ефірну порожнечу словами. Тому там більше приділяється уваги мови, слів. А телебачення – це все-таки картинка. Тому можна бути максимально лаконічним. Чи є таке явище, як чоловічий та жіночий підхід до споживання інформації? Мені здається, неправильно розділяти за гендерною ознакою. Давайте без сексизму(Сміється). Вважається, що є теми, які цікаві чоловікам, та теми, цікаві жінкам. Я, наприклад, цікавлюсь космосом. Але знаю досить прекрасних дівчат, які теж цікавляться цією темою і глибоко розбираються в ній. Наш час все більше – не про поділ по гендеру. Будь-яка інформація доступна будь-якій людині – будь ласка, вивчай. Для вас хороший ефір з інформаційної точки зору – він який? Це коли гість не чекає твого питання (але це питання має бути адекватним і за темою розмови), а ти отримуєш несподівану цікаву відповідь. Адже, в принципі, ти завжди приблизно розумієш, що може тобі відповісти той чи інший експерт. Як і гості плюс-мінус припускають, про що ти можеш їх запитати, бо це порядок денний. Якщо, наприклад, активно обговорюють святкування Миколою Тищенком у карантин дня народження дружини, то депутата від його фракції ти обов’язково спитаєш про це. І зрозуміло, якою будеш відповідь: мало хто підтримує такі дії. Чи у вас в ефірі велика частка імпровізації? Так. Але мене ще на радіо вчили, що ефір має бути підготовлений. Найкраща імпровізація – та, яка була ретельно підготовлена. Тут схоже. Мені дуже допомагає бекграунд. Коли ти в темі, знаєш передісторію питання, тобі не потрібно витрачати багато зусиль для підготовки. Сьогодні дуже багато різної інформації та різних думок. Як розібратися звичайному “користувачу” інформаційними продуктами – чи це сайти, радіоефіри, телепрограми, хто має рацію? Слухати, читати та й самому дослідити питання, яке цікаве, зачепило. Не довіряйте сліпо нічого. А навіщо тоді дивитись телеканал KYIV.LIVE, наприклад? Щоб оперативно дізнаватися інформацію. Щоб розуміти картину, порядок денний, суть змін, що відбуваються. Ми показуємо, як можна працювати з інформацією, на яких позиціях стоять ті чи інші політики. Якщо виходить розкрити політика – це гарна журналістська робота. Коли експерт чи політик, який приходить із заданим пакетом тез, виходить із інтерв’ю зі словами: “Ви знаєте, я не очікував такого питання і що ми подивимося на ситуацію під таким кутом”. Яке ваше улюблене питання? Зараз до нашого денного ефіру приходить багато політиків, нардепів, які звикли до публічності, до того, що їхні слова та дії розглядають під лупою. Але увага соціуму спрямовано здебільшого з їхньої політичну діяльність. А ти питаєш щось більш особисте, людяне, і це, як правило, застає зненацька. Я зараз у багатьох питаю: “Коли пандемія закінчиться, що ви зробите насамперед?” Начебто і пандемія триває трохи більше року, але ми розуміємо, що все не так просто і швидко ми не вийдемо з цієї ситуації. І підсвідомо програмуємо себе наперед, що надовго. Ніхто не знає, що буде. Але політики – це ті люди, які якраз мають уміти планувати. Стратегія в них має бути обов’язковою. Це стосується й особистого життя. Але цікаво, що це питання найчастіше застає їх зненацька.
Коли закінчиться пандемія, що ви зробите насамперед? Я хочу побачитися з рідними. Ми всі роз’їхалися різними містами – сестра, батьки, родичі. Сім’я у нас велика. Ще до пандемії мені рідко виходило вириватися. І зараз згадуєш, як раніше з’їжджались у село до бабусі, дідуся, коли я бачив усю сім’ю в зборі. Зараз мені цього не вистачає, я дуже сумую і мрію, що ми зберемося знову. Поки що виживаємо у скайпах і на телефоні, але обов’язково потім зберемося. Пандемія навчила цінувати можливість особистої зустрічі. Плани на літо Я противник “овочевого” відпочинку – полежати на шезлонгу, подивитися на воду. Але до відпустки через величезний інформаційний масив, ми з дружиною домовляємося: я нічого не хочу робити. Лежатиму, читатиму книгу, дивитимусь на море чи на будь-яку іншу водну гладь, і не обов’язково в Європі чи взагалі за кордоном. Та хоч на ті ж Шацькі озера поїхати! Ми один раз туди вирушили-це було чудово: зняли будинок на березі озера, людей практично немає, лебеді плавають, чудовий відпочинок. Я думав, що читатиму книгу, дивитимусь на воду, слухатиму птахів, і нічого не робитиму. Але в результаті вже на третій день тобі хочеться якихось активностей, і ти вирушаєш на екскурсії. Бувало таке, що втрачали паспорт, запізнювалися на літак? Ні. Я дуже ґрунтовний у цих питаннях. Я – за те, щоб усе спланувати, серйозно підготуватися. До речі, в момент підготовки ти починаєш уже відпочивати, передчуваючи, як ти набиратимешся сил. Одного разу, щоправда, у Відні мало не запізнилися на літак. У квитку було вказано у свій час вильоту, а потім рейс змістили. Гуляємо і раптом чуємо, як на весь аеропорт звучать наші прізвища. Ми – ноги в руки – і побігли на свій гейт. На той момент уже всі сиділи в літаку, чекали лише на нас. Мені тоді було дуже соромно, що я змусив чекати на весь рейс! Напевно, було оголошення, попереджали про перенесення, але ми не вслухалися. Ми ніколи не стоїмо в черзі, не юрмимося, не нервуємося, не створюємо ажіотаж. Ми знайшли свій гейт – і пішли, погуляли, випили каву, повернулися у призначений час, за 10 хвилин до кінця посадки та спокійно сіли на літак. На цей раз пунктуальність підвела.
Цього літа плануєте йти у відпустку? Я нещодавно там був, тож набрався сил, готовий працювати. Але сподіваюся, що у жовтні все складеться. У нас із дружиною останні кілька років з’явилася традиція: святкувати наші дні народження разом десь за кордоном. Справа в тому, що ми обидва вдало народилися поряд – у жовтні. Ви, напевно, багато де бували. Чи є ще десь країна мрії? Звичайно. Японія! Моїй дружині більше подобається море. Для неї ідеальним відпочинком може бути той самий Мармарис у Туреччині, з його кліматом. Десь сухо, десь – волого. А тут – ідеально. А мені – Японія. Мені подобається сама філософія японців, їхній підхід до життя, те, як вони цінують і бережуть свої маленькі острівці. Думаю, такому відношенню нам варто було б повчитися.
Напередодні Дня Незалежності України ми вирішили запитати у трьох різних, але об'єднаних однією справою жінок про свободу, яку дарує їм бізнес із Mary Kay.