Small talk: чому нам недоступне мистецтво світської бесіди
Опубліковано: 16 Квітня, 2018
Поділись цікавим
Головна»Саморозвиток»Small talk: чому нам недоступне мистецтво світської бесіди
Тема порівнянь чому ми такі похмурі та непривітні, на відміну від усміхнених іноземців, мусується давно. Пам’ятаю, коли я тільки-но почала активно подорожувати, мене напружували і дивували моменти, в яких зі мною замовляли місцеві жителі. «Навіщо їм знати, звідки я? Яке діло до того чи надовго я тут? Продавець пропонує випити чаю? Ось точно, за чай потім доведеться щось купити? Я намагалася швидко згорнути розмову і в жодному разі не приймати якихось особистих заохочень, типу того ж чаю чи склянки води. Коли я вчила англійську мову всі ці speaking club були для мене нестерпними тортурами – про що можна розмовляти з незнайомою людиною, які теми вибирати і як підтримувати розмову? Благо підручник надавав стандартні моделі діалогів на всі випадки життя: «ви в магазині», «ви в аеропорту», «ви в кінотеатрі». І лише ідея, що мова вимагає практики, змушувала мене ходити туди. Якось мені довелося вечеряти з двома малознайомими англійцями: ідея тоді вже виглядала не надто привабливою, бо для будь-яких європейців вечеря у ресторані – це не просто їжа, це спілкування. Про що знову ж таки говорити, якщо ми ледве знайомі? Я подумки була готова до незручних і затяжних пауз. Яким же було моє здивування, коли виявилося, що майже 3 години ми проговорили легко і невимушено. Тому що мої візаві віртуозно володіли мистецтвом small talk, маленької розмови, світської балаканини про все на світі- погоді, природі, планах на відпустку, новинках кіно, особливостях національної кухні, подорожах. Я дивувалася наскільки швидко вони підбирають нову тему та нові питання, коли стара висихає. І це не було інтерв’ю – обмін питаннями та відповідями. Це була саме маленька розмова, яка не зробила нас друзями чи близькими, але точно зробив наш вечір і післясмак після нього. Передбачаю зневажливе «це поверхово», «насправді їм не було до тебе жодної справи». Дуже схоже на аргумент суперечки, чому ми так мало посміхаємося в порівнянні з іноземцями – ми посміхаємося, зате щиро, вони – фальшивими посмішками. Так, маленька розмова – це не про глибину та близькість. Він тому і називається маленьким. Але від того не стає нещирим чи непотрібним. Однак, нашим суспільством він відкидається, у нас у крові все великовагове, масштабне, велике. Коли таксист голосно кричатиме, що депутати всі хабарники і корупціонери, президент-відстій, всі робочі місця зайняті понаїхали, манікюрниця розповість, що тиждень тому зробив аборт, сусідка скаржиться на сина, що п’є, бухгалтер у жеці – на чоловіка, який зраджує, так та мужики взагалі всі козли, продавець та офіціант – на директора, який затримує зарплату та на клієнтів, що не залишають на чай. Масажист спочатку прибиває тебе до кушетки «як у вас тут усе запущено, і целюліт, і остеохондроз», а потім почне розповідати як у нього йдуть справи, робота, життя, побачення, що він їв, що дивився і як провів вихідні. Кондуктор у транспорті і той, нарікатиме на план продажу талонів, а вже про продажників я взагалі згадую з тремтінням. Не знаю на якому заводі масово штампують ці голови, що говорять. “Чим я можу вам допомогти?”, “Я думаю, вам буде цікавий наш новий продукт?”. Мабуть, на тренінгах продажів їх вчать, що час-гроші, а ефективність полягає в тому, наскільки швидко ти впариш клієнту хоч якийсь товар.
Я дуже люблю вибирати вино. При тому, що мало в ньому розбираюся, та й взагалі не «питок». Мені подобається розглядати пляшки, їх дизайн. Бродити між стелажів та вивчати географію, знаходити країни, про які ти взагалі нічого не знаєш, а вони виявляються виробляють вино і це вино у нас продається. З недавніх пір ця опція з коханої перетворилася на кошмарну, тому що вже через 2 хвилини до мене підскакує продавець-консультант і починає «ви якому віддаєте перевагу, червоне чи біле, сухе чи напівсолодке? Я можу запропонувати вам”. І він не здасться, поки ти просто не втечеш із рядів. Часто із пляшкою, яку навіть розглянути не встигла. Перехожий, який звернувся на вулиці з 80% ймовірністю попросить у тебе грошей, у метро біля автомата почнуть клянчити жетон – усім не вистачає на дорогу до Конотопа, Житомира, Ріо-де-Жанейро або просто до станції Червоний хутір. Бо пограбували, вийшов із лікарні, просто зірки так лягли. Всі довкола говорять про погане, продають щось і на щось скаржаться. Таке відчуття, що тебе хочуть або напхати, або впарити – товар чи негатив. Не дарма у солідних сервісах таксі вже з’явилася послуга «мовчазний водій». І ти починаєш мріяти, що так само будуть мовчазні сусіди з транспорту, тихий масажист чи продавець, який спілкується з тобою тільки коли просиш його спілкуватися. Причому не про все на світі, а про товар, який тобі цікавий. Безперечно, у нас важке життя. На наш прожитковий мінімум можна приготувати набагато менше борщів, ніж у Німеччині (почерпнено з розмови в автобусі). Якщо, звичайно, в Німеччині спаде комусь на думку готувати борщ. Більшість населення не була в подорожі в сусідній області, не те, що закордоном. Економіка тіньова, чиновники корумповані. Але як зміниться наше життя, якщо про це поговорити? Партнери зраджують, діти не слухаються, теща дістала, начальник – козел, подруга плете інтриги. Хтось робить аборт, хтось проходить курс хіміотерапії. Але це теми, які призначені або для близьких, або для психолога, культури звертатися до якого ми також не маємо. Ми просто щиро та безкоштовно вивалюємо свій душевний біль на голови інших людей. У мене є така підозра, що якщо ми опануємо мистецтво small talk і сходимо нарешті до психолога, то в нашому житті раптом настане «добре», жити в якому ми просто не вміємо. Ми вміємо долати, терпіти, боротися, довго й болісно йти через терни до зірок. Як інакше? Не зрозуміло.
Може через це балкони, прикрашені квітами, на яких весняним ранком можна випити чашку кави у нас теж немає. Ми маємо масивні споруди для речей, господарських дрібниць, для лиж, для санок. У нас є дачі. Для городів. Для вкладання грошей. Вкладення сил. У нас є шашлики, так щоб висунутись малим обозом, як лівий фланг армії Наполеона, щоб і стіл, і мангал, і м’яч, і тент, і провіант, і собака Жулька. Поки дотягнеш все туди, поки збереш усе назад, запитуєш «я відпочивав взагалі чи ні?». Дуже щирі, не підроблені, нескінченні страждання та напруга. А якщо просто випити чашку кави за маленьким столиком на балконі з фіалками? Що, якщо завести собі таку звичку кожного весняного і літнього дня? Що якщо просто посміхнутися пасажиру і сказати «сьогодні чудова погода, чи не так?», що якщо дати покупцеві час бути схожим і озирнутися, будучи при цьому поруч, але не нав’язуючись, якщо похвалити колір його шарфа чи помади, якщо побажати йому гарного дня, навіть якщо він нічого не купив? Що якщо у транспорті просто подивитись у вікно, на те, як виглядає сьогодні місто? Звичайно, ці маленькі речі не змінять нічого глобально, економіка не підніметься за помахом чарівної палички, а уряд не почне працювати для народу, але життя маленької людини стане легшим і веселішим. Щастя не завжди роблять великі та вагомі речі, часто воно у маленьких приємностях, які ти можеш дарувати собі щодня.
Напередодні Дня Незалежності України ми вирішили запитати у трьох різних, але об'єднаних однією справою жінок про свободу, яку дарує їм бізнес із Mary Kay.